Jeg spejder ud i det fjerne, helt til verdens ende.
Og inden dagen er forbi, kommer slutningen.
Først styrter tiden sammen, og så jorden.
Skyerne farer forbi, jorden koger. Det er tegnet.
Det er begyndelsen til enden.
Verdens rand styrter sammen. Alt er ved at styrte sammen.
Det styrter ned og falder, og styrter og styrter.
Jeg ser ned i malstrømmen. Den suger og trækker i mig.
Den suger mig ned. Jeg begynder at falde nedad.
Jeg falder nedad. Det svimler for mine øjne.
Nu ser jeg lige på et punkt i det nedstyrtende vand.
Jeg søger et punkt, som mit blik kan fokusere på.
Jeg bliver let. Lettere og lettere.
Alt bliver let. Jeg flyver opad.
Ud af det nedstyrtende og flyvende rejser sig et nyt land.
Som det sunkne Atlantis hæver jorden sig op af vandet.
Jeg ser en ny jord.
Kom her. Det er ikke farligt.
Kom her, sagde jeg.
Kæmpen har øjne så store som møllehjul.
Fingre...
af grene.
Og en klippeblok til næse.
I byen er de bange. Rup sagde, han havde set en kæmpe.
- Kæmpernes tid er kommet tilbage. - Kæmpen vælter træerne.
Han slår vort kvæg ihjel og river vores tarme ud, når han ser os.
Han æder vores hjerner.
Sig til Rup, at der ikke findes nogen kæmpe.
Næste gang skal han tænke over, hvordan solen står.
Solen stod lavt, og kæmpen var bare skyggen af en dværg.
Hvis intet forandres, tror I, det er heldigt.
Men jeg ser en ild.
Og jeg ser glashytten.
Og jeg siger jer endnu en ting. Se op på de to broer.
Om lidt går der en løgner over den ene, og en tyv over den anden.
I morgen er du alligevel død, Ascherl.
Og jeg sover rusen ud på din døde krop.
Giv Wudy en øl til, vært.
Jeg sover på din døde krop.
Hias har sagt, at jeg skal sove på din døde krop.
Hias kan se ind i fremtiden.
Forudsat at vi sover i høet.
Og så skal jeg først falde ned på ladegulvet.
Og så skal du falde ned oven på mig.
Og hvis du ikke falder blødt, er det slut med dig.
Mühlbeck er død, og ingen kender rubinens hemmelighed.
Men han kunne skrive.
Han kunne have skrevet det ned.
- Hvordan man laver rubinglas. - Har du nogensinde skrevet noget?
Men snakke kunne han, ham Mühlbeck.
Min Gud!
Det var det andet glas.
Og denne pragt udslettes nu fra verden.
Hvad skal nu beskytte mig mod det frie rums magter?
Det tør du ikke.
Jo, jeg gør.
Har du set Adalbert, far?
Paulin?
Ligger du nu igen nøgen i sengen? Klæd dig på.
Glasset har en skrøbelig sjæl. Det er pletfrit.
Revnen er synden. Efter syndefaldet er der ikke mere ler.
Amen.
Vil fremtiden se fabrikkernes undergang som nødvendig...
ligesom vi ser borgene som en nødvendig forandring?
Folk siger, at Hias har set-
- hvordan brændenælder stikker ud af glasfabrikken.
Det siges, at hyldebuskene vil fortære menneskenes samfund.
Rubinen skal redde os.
Lad Mühlbecks hus rive ned og led efter hemmeligheden i alle sprækker.
Man skal grave tre fod ned i jorden, som hans hus stod på.
Mühlbeck har måske begravet sin hemmelighed.
Kom med den grønne sofa fra Paris, som han forærede sin mor, Anamirl.
Stjernernes uorden giver mig hovedpine.
Hatten.
Stokken.
Den ærede herre ønsker ikke morgenmad lige nu.
- Ludmilla må have håret nede i dag. - Ja, hun må have håret nede.
En gunstbevisning til tjenestepigen.
Hvorfor råber du sådan op? Maria og Josef!
Far. Glasmageren Gigl siger, han har løst rubinens gåde.
Det ville være en god dag at stå op på.
Nej. Jeg bliver siddende i min lænestol.
Det føles, som om min rygrad er ved at falde fra hinanden.
Din rygrad er ikke rådden. Din rygrad er ikke rådden.
Du vil ikke falde sammen som en stenbunke.
I 12 år har du siddet i den der stol. I 12 år!
Ja.
I 12 år har jeg vist dig dine sko. I 12 år!
Nuvel.
Nogen må bære dig ud. Som altid.
- Er det virkelig rubinglas? - Ja.
Er det virkelig rubinglas?
Skulle det der være rubinglas?
Vi henter en anden.
Nej.
Jeg ved ikke, om jeg vil herfra. Nede i byen er alle blevet gale.
Hytteherren vil lade en ny ovn, bygge, men ovnbyggeren kommer ikke.
Jeg ser, hvordan der pludselig flyder en ild i bækken.
Og vinden driver ilden fremad.
Jeg ser, hvordan træerne brænder som tændstikker.
Jeg ser mange mennesker, der løber op på en bakke.
Når de står deroppe, forpustede, forvandles de til sten.
De står ved siden af hinanden. En hel forstenet skov.
Så bliver der mørkt og stille.
Og jeg ser, hvordan alt dernede er ødelagt.
Der er hverken mennesker eller huse tilbage. Kun ruiner.
Og så ser jeg, hvordan én løber på Waldhausstrasse-
- med en brændende gren i hånden og skriger:
"Er jeg virkelig den sidste? Er jeg virkelig den eneste?"
Adalbert.
Send bud efter hyrden Hias. Han skal komme og se rubinens hemmelighed.
Om nødvendigt tager vi den døde Mühlbeck op af graven-
-så Hias kan læse hans tanker.
Sælsomt. En by af glas.
Og der lever mennesker. Hvordan kan mennesker leve i glashuse?
Og her er kirken. I kirken bor der dyr.
Alle mulige slags dyr. Harer, høns, rådyr-
- fugle, køer... Men der er ingen mennesker i kirken.
Gaderne er mennesketomme. Alt er dækket af sne.
Ludmilla. Lad det ligge. Det er ikke det eneste, der går itu i dag.
Gå ud af herregården.
Herren kunne glide og sætte sig på dit ansigt.
Hvorfor tuder hun?
Det er bedre, at tjenestefolkene beder til, vi finder rubinens lov.
Der vil ske meget. Hias står udenfor.
Er han her allerede?
Vidste han det allerede? Var ingen budbringer nødvendig?
Herren skal sende en jæger for, at han kan brænde bjørnen.
Tyrene er bange.
Sam og jeg kan ikke love, at han ikke slår en tyr-
-eller at de andre løber væk.
På bjørnens dag løber en tyr helt til Mainz.
Mühlbeck er død.
Han tog sin hemmelighed med sig.
Men du skal se tilsætningen til rubinen. Mühlbeck har svigtet os.
- Jeg ved ikke, hvad tilsætningen er. - For ti guldmønter ved han det.
Så ved han det for tusinde.
Vil han have, vort folk skal spise havrebrød, som de får hovedpine af?
Afslør hemmeligheden, så vi kan lave rubinglas.
Så kan han blive hyttemester. Jeg bærer en møllesten til Trier.
- Jeg er her kun på grund af jægeren. - Jeg vil have rubinen tilbage.
Jeg vil have det røde glas. Forstår han det?
Et glas til at opfange mit blod. Ellers flyder det væk fra mig.
Solen gør ondt.
Han skal aldrig mere se solen. Rotterne skal bide ham i øreflippen.
- Wudy er død. Det er den døde. - Nej, det var Ascherl, der døde.
Hias sagde, at den første, den underste, falder først.
Og se! Den anden er faldet ovenpå. Han landede blødt.
- Wudy har overlevet. Hjælp mig. - Vi må få dem fra hinanden.
Den, hvis arm falder ned først, er den døde.
- Gud fader! - Band ikke en død op i ansigtet!
De derovre. Tag dem. Bid dem. Gå hen til dem.
Ja, sådan. Nu ved vi det.
Det, Hias spåede, det sker.
- Her er jeg. - Jøsses, Toni.
Mühlbeck, vores hyttemester, blev begravet i forrige uge.
Nu ved de hverken ud eller ind.
- Hias forudsagde det. - Så ved du det der om rubinen?
Det der med rubinglasset er herrens sygdom.
Rubinglas.
- Sofaen er kommet. - Bær den ind.
Bær den ind.
Jeg er henrykt over dette brev. Giv mig brevåbneren, Adalbert.
Vi vil gerne læse meddelelsen. Kan han tyde det?
Når man får et brev uden papir...
så bogstaverne ligger rundt omkring...
så bør man begynde at tænke.
Går du ud i skoven igen?
Vent. Jeg behøver det ikke.
Jeg kommer først herfra, når sneen er faldet.
Så hælder jeg det tilbage i kisterne.
Din mand er død.
De har båret din sofa væk.
Der sad han altid.
Når natten falder på, dør menneskene.
Det regner meget om dagen.
Og alligevel er jorden tør.
Han kan spise her, for han beskriver rubinen så smukt. Tal!
Jeg kan aldrig høre nok om den.
Rubinens land.
Mit land.
Og alle mennesker danser i det røde skær.
De lever i det.
Deres blod. Deres liv. Alt findes i glasset.
I det røde. I farven.
Dette land... er det eneste.
Alt findes i dette land, og alt er rubin.
Deres bønner har udrettet et under.
I en time har jeg nu vidst noget, jeg aldrig før har vidst.
Jeg kan sælge min hemmelighed til alle glashytter.
Knus så meget, du kan.
Jeg vil kaste tre kurve med rubinglas mod klippen ved havet-
-så havet farves rødt.
Har han forstået det, Adalbert?
Havet farves rødt. Javel.
Endnu i dag skal glasset i havet. I skal tage af alle glas i magasinet.
Og en ting til.
Endnu i dag skal man stoppe græs i sofaen og sy stoffet sammen.
Anamirl skal have sofaen tilbage og ti guldmønter som kompensation.
Sig til hende, at jeg ikke længere ønsker Mühlbeck ned i Helvede.
Jeg ønsker, at han skal omgives af en flok engle.
Nu ved jeg det.
Her er det.
Der.
Og også herinde.
Og her.
Vi alle...
Jeg har allerede sendt bud efter ovnbyggerne fra Plöberg.
Fruen bliver overrasket, når hun vender hjem fra sin rejse.
- Så er der intet tilbage at se. - Han er vanvittig.
Fruen stiger ud af vognen og falder i skidtet, for ingen tager mod hende.
- Og du er på et skib og brækker dig. - Var der ellers noget?
- Bliver vi budt på øl i dag? - Ja.
- Herren har mistet forstanden. - En djævel har været i hytten.
Han har sendt ti mand ud i skoven med glas i kurve.
Men de er ikke så dumme, at de kaster det dyrebare glas i havet.
De smugler det over grænsen og sælger det der.
Gå herfra, inden han også vil dig noget.
Gør dig smuk, Ludmilla. Herren ønsker dit selskab.
Jeg skal sørge for musik.
På hesteengen er der altid nogen, der kan spille lirekasse.
- Til lirekassemusik må jeg synge. - På kroen sidder Toni med harpen.
Sig til ham, at han skal komme. Han vil ikke fortryde det.
Så, Anamirl, nu kan du igen sidde blødt.
Natten giver sig god tid. I dag kommer den langsomt.
Den kryber ind i byen, folk trykker sig tavst hos dyrene i stalden.
I glashytterne kæmper de mod frygten. Men de ved, det er forgæves.
Jeg har sagt det til dem. I nat brænder hytterne.
Men som i søvne går de deres ulykke i møde med åbne øjne.
Og så?
Så starter den lille en krig, og den store hinsides vandet afslutter den.
Så er ikke engang 200 guldmønter nok til at købe et brød.
Da kommer der en streng herre.
Han trækker menneskene skjorten over hovedet og også huden.
Efter krigen tror man, der bliver ro. Men det gør der ikke.
Så drik bare!
- Jeg savner Ascherl. - Ja, du burde ikke have knust ham.
Jeg savner Asherl.
- Asherl skal komme i dag. - Så må du gå ud til ham.
Han kan aldrig mere komme herind.
Få Ascherl herhen.
Jeg tror på alt, hvad du siger, men ikke det der.
Det må du selv om. Jeg siger bare, hvad jeg ser.
Om det indtræffer, ved jeg ikke.
Og så?
Bønderne vil klæde sig som byfolk.
Og byfolkene bliver som aberne.
Kvinderne går klædt i bukser og støvler.
Bønderne står i møgbunken med rene støvler.
Bønderne spiser kager og diskuterer politik.
Er han blevet vanvittig?
- Og hvem spiller op til dans? - Ja, for det par spillerjeg.
- Stop. - Fortsæt med at spille.
Alle slås. I hvert hus udspiller der sig en krig.
Intet menneske vil kunne lide det andet.
De rige og fornemme myrdes.
Den, der har fine hænder, slås ihjel.
Bønderne sætter høje stakitter op rundt om deres huse.
De skyder på byfolkene gennem vinduet.
Byfolkene tigger om at måtte slide, men de bliver alligevel dræbt.
Intet menneske vil længere kunne lide det andet.
Hvis to sidder på en bænk, og den ene beder den anden flytte sig lidt-
- og den anden ikke gør det, bliver det hans død.
Så er tiden inde til at fjerne alle bænke.
Hun er snart kølet af. Så går hun ikke mere itu.
Det er den rene blanding.
Hvad skal man nu med fabrikkerne?
Man kan ikke længere skelne mellem sommer og vinter.
Alle får et andet hoved, og skoven bliver tynd som tiggerens frakke.
De små bliver store igen.
Når russerne kommer i deres røde jakker så løb, så hurtigt du kan.
Og sørg for at få et brød med.
Den, der får tre brød med og taber et, skal ikke bukke sig ned.
Om du så også taber det andet brød, skal du lade det ligge.
For det haster. Du klarer dig med et brød. Det varer ikke så længe.
De få, der overlever, må være hårdføre.
Menneskene bliver syge, men ingen kan hjælpe dem.
De overlevende slutter sig sammen og hilser hinanden som bror og søster.
Tag det hele af, så vi kan se noget.
Hytterne brænder! Det brænder!
Hytterne brænder.
Glashytterne brænder.
Når det brænder, vil jeg se det. Hvor er mine sko?
Mine sko.
Det har ikke brændt i 12 år. 12 år.
Og nu er mine sko forsvundet. Mine sko er væk.
Menneskene opfører sig, som om de ikke ville væk fra deres verden.
Men om natten bryder den store verdensudryddelse ud.
Om morgenen kommer der en stor fugl og skider i havet.
Havet bliver højt som et hus og begynder at koge.
Jorden gynger og en stor ø går næsten under.
Den store by med jerntårnet brænder.
Dens egne folk har sat byen i brand. Byen jævnes med jorden.
I Italien dræbes de gejstlige herrer, og kirkerne styrter sammen.
Paven sidder i en celle.
På sin flugt vier han en ged til biskop.
Folket sulter. De tre dage med mørke kommer stadigt nærmere.
Hvor den sorte kasse falder, opstår et grønt og et gult støv.
Vejret vil forandre sig.
Man begynder at dyrke vin her, og der er en frugt, jeg ikke kender.
Ludmilla.
Ludmilla ligger død på herrens kontor.
Og harpespilleren spiller den ene sang efter den anden.
Ludmilla.
Bliv der. Her har vi Hias, som har bragt ulykken ned over os.
- Jeg har bare forudset den. - Han har djævleøjne. Et ondt blik.
Jeg ser ikke længere noget.
Det er så mørkt. Jeg må kunne se noget igen.
Jeg må ud i skoven igen.
Jeg vil se skoven igen.
Vil du ikke se nogle mennesker?
Jeg kan godt lide dig. Du har et hjerte af glas.
Sådan. Og nu en bjørnesteg.
Om natten ser han ud over skoven og ser slet ingen lys.
I daggryet ser han en enebærbusk.
Han løber hen for at se, om det er et menneske. Så få er der tilbage.
I skoven galede hanen, men menneskene er borte.
Jeg kom i tanke om noget. Jeg ser det igen.
En kusk standser og stiger ned fra vognen.
Han banker med piskeskaftet i jorden og siger:
"Her lå engang byen Straubing."
Og nu ser jeg igen klippeøen.
Nu ser jeg klart og tydeligt.
Langt ude i havet ligger en klippeø og en til, der er mindre.
De ligger i den yderste rand af den beboede verden.
På den ene ø har i nogle århundreder nogle glemte mennesker boet.
Og da de bor så tæt på den yderste "rand af den beboede verden"-
- "har de endnu ikke fået at vide," at jorden er rund.
De holder fast i troen på, "at jorden er flad"-
- "og at havet langt ude" slutter i en gabende afgrund.
Jeg ser en mand, der står oppe på en klippe.
I årevis har han stået ensomt og stirret ud over havet.
Dag efter dag. Altid på det samme sted.
Han er den første, der tvivler.
Efter flere år stiller der sig tre mænd ved siden af ham.
I flere år står de sammen på klippen og stirrer ud over havet.
Så en dag beslutter de sig til at vove det allersidste.
De vil rejse til verdens grænse for at se, om der er en afgrund.
De tager afsked til tonerne af musik.
Så begiver de sig af sted. Patetisk og meningsløst.
I en alt for lille båd.
De så det måske som et tegn på håb-
- at fuglene fulgte efter dem ud på det åbne hav.